Suur nuuskur nagu mina, ei abi vaja eal.
Haistab vinni minu nina ka elevandi peal.
Kui lõvi ma võitlusväljal, teen tööd kui segane.
Mul haistmine kui koeral ja silm - kui kotkal see!
Mu raudset käterammu kõik kardavad kui tuld.
Kuid te vast peidus ammu? Või katma saab teid muld!
Mul väledus kui ahvil, ma härjast sitkem veel!
Mul haistmine kui koeral ja silm - kui kotkal see!
Ma käinud eri maades, kui end takka utsitan:
varem-hiljem sotti saades teid kõiki paljastan!
Kui hiir, kaon ööl pimedal, ma nagu kala vees.
Mul haistmine kui koeral ja silm - kui kotkal see!
Millised need lapsed praegu?! Mitte nii kui meie aegu!
Me end katkestame ära, neil ükskõik, et nende pärast!
Jah, nii just! Jah, naa just! - Ta lossist põgenes.
Jah, nii just! Jah, naa just! - Nii isa solvates.
Praegu lastel palju vaja, tantsu lüüa kogu aja.
Koiduni nad laulu lõõritaks, meie hool on neile kama kaks!
Jah, nii just! Jah, naa just! - Ta lossist põgenes.
Jah, nii just! Jah, naa just! - Nii isa solvates.
Lapsed meile karistuseks, antud kõik neil hariduseks.
Kuulekust neil pole olla, kuid nendeta on igav olla!
Jah, nii just! Jah, naa just! - Ta lossist põgenes.
Jah, nii just! Jah, naa just! - Nii isa solvates.
Isa, isa, isa! Isa, isa, isa!
BREMENI LINNA MOOSEKANTIDE JÄLGEDES
Haistmine kui koeral ja silm - kui kotkal see!
Kiir päikselt kuldselt hoovas
ning pimeduse viis.
Meie vahele kuid roomas
öö, mis lahutas meid siis.
Möödub öö ja saabub hommik, sära täis,
tean, me õnn siis jälle jõus.
Möödub öö ja möödub aeg, mis nukker näis.
Päikese tõus.
Linnulaul kui vaikib tuules,
tähevalgus katusel.
Igatsust mu hääles kuuled,
sel tunnil õhtusel.
Möödub öö ja saabub hommik, sära täis,
tean, me õnn siis jälle jõus.
Möödub öö ja möödub aeg, mis nukker näis.
Päikese tõus.
Oh, sa minu vaene trubaduurike! Vaata end, kuis kõhnund su figuurike.
Sind hoolitsusega katan ma.
Midagi ei taha ma!
Hüsteeriline meeleolu on sul vist? Söö nüüd, tütrekene, muna ökoloogilist.
Võibolla arsti kutsun ma?
Midagi ei taha ma!
Printsessikene, sa nõnda õnnetu, varsti lauljad ongi siin, väljamaalt nad ju!
Vali, keda soovid - kinni maksan ma.
Midagi ei taha ma!
Ei ulualust, vara pole ka, ei käsuta meid kuningas, ei reeder.
Töövahenditeks noad ja kirved ka, romantikud me elu teedel.
Elu nõnda hea, eh, ei tea sarnast!
Elu nõnda hea, uh, ei tea sarnast!
Käime me mööda rada, käime me mööda rada,
käime me mööda rada... nii armast!
Jahime teekäijaid päeval, ööl. - Jalad villi hõõrund saapad kah veel!
Nuga, kirves käes käib meie töö; romantikud me elu teedel.
Elu nõnda hea, eh, ei tea sarnast!
Käime me mööda rada, käime me mööda rada,
käime me mööda rada... nii armast!
Lõke nilpsab saapaid, mis nii kantud. Vihates meid mõned peavad meeles,
meid, kel riistaks nuga, kirves antud; romantikuid me elu teedel.
Elu nõnda hea, eh, ei tea sarnast!
Elu nõnda hea, uh, ei tea sarnast!
Käime me mööda rada, käime me mööda rada,
käime me mööda rada, rada...
rada... rada... rada armast.
Meil kogu maailm käes, me tähed kontinendil,
me puruks lõime, näed, kõik neetud konkurendid.
Vaid tunniks külastame teid. - Tervist! - Bonjour! - Hello!
Nüüd armastage kohe meid! Küll vedas teil - ohoo!
Kõik koos, muud miskit, kõrvad kõik kikki!
Parem juba hoolega plaksutage kätega!
Kui lahti teeme suu, on õnnest nutt teil valla!
Meil ette teada ju - ei teisiti saa olla!
Vaid tunniks külastame teid. - Tervist! - Bonjour! - Hello!
Nüüd armastage kohe meid! Küll vedas teil - ohoo!
Kõik koos, muud miskit, kõrvad kõik kikki!
Parem juba hoolega plaksutage kätega!
Äiu-äiu-äiu-ää, ära serval tuttu jää.
Mina magan serva peal, magusasti tudun seal.
Äiu-äiu-äiu-ää, ära serval tuttu jää.
Ma ei maga seina ääres, krampi lähevad siis sääred.
Laman ääre peal! - Pole hea!
Ära sega seal! - Pole hea!
Laman, seda tea! - Pole hea, pole hea!
Hall hunt sulle ligi kalpsab, küljest kinni ta sul napsab!
Äiu-äiu-äiu-ää, ära serval tuttu jää.
Äiu-äiu-äiu-ää...
Jutustas Pastella